<sect2 id="using-dam-corruption">
    <title
>Protegir les vostres imatges contra la corrupció i pèrdua de les dades</title>

    <para
>Temes: errors en el disc, fallades del disc, sobrecàrregues d'energia, ECC, errors de transmissió, deteriorament del suport d'emmagatzematge, recuperació, redundància, prevenció de desastres, temps de vida, temperatura, mida de les dades, mites comuns </para>

    <sect3
> <title
>Quins són llavors els principals factors en la pèrdua de les dades digitals?</title>

        <para
>Per descomptat que no estem parlant de perdre els CD al carrer o en un incendi. Aquest tipus de pèrdua és el mateix que per a les còpies en paper o negatius tradicionals. Estem parlant de problemes amb els anomenats «nous suports». </para>

        <para
>Els problemes amb les dades digitals es poden classificar en les següents àrees de preocupació: </para>

        <orderedlist>
            <listitem
><para
>el deteriorament físic del suport (tots els suports es deterioren a diferents escales de temps)</para
></listitem>
            <listitem
><para
>errors de transmissió no detectats durant la transferència de les dades</para
></listitem>
            <listitem
><para
>la falta de suport per a formats digitals de llarga vida, sense dubte, propietaris</para
></listitem>
            <listitem
><para
>maquinari antic. </para
></listitem>
        </orderedlist>

        <para
>Kroll Ontrack, la major empresa de recuperació de dades del món, té algunes estadístiques interessants sobre el que realment causa la pèrdua de les dades. </para>

        <informaltable>
            <tgroup cols="3">
            <tbody>
            <row>
                <entry
>Causa de la pèrdua de les dades</entry>
                <entry
>Percepció</entry>
                <entry
>Realitat</entry>
            </row>
            <row>
                <entry
>Problema de maquinari o del sistema</entry>
                <entry
>78%</entry>
                <entry
>56%</entry>
            </row>
            <row>
                <entry
>Error humà</entry>
                <entry
>11%</entry>
                <entry
>26%</entry>
            </row>
            <row>
                <entry
>Corrupció o problema del programari </entry>
                <entry
>7%</entry>
                <entry
>9%</entry>
            </row>
            <row>
                <entry
>Virus informàtics</entry>
                <entry
>2%</entry>
                <entry
>4%</entry>
            </row>
            <row>
                <entry
>Desastre</entry>
                <entry
>1-2%</entry>
                <entry
>1-2%</entry>
            </row>
            </tbody>
            </tgroup>
        </informaltable>

        <para
>Així que analitzarem aquests casos pas a pas! </para>

    </sect3>

    <sect3 id="physical-deterioration"
> <title
>Deteriorament físic</title>

        <sect4
> <title
>CD, DVD, Blue Ray, unitats òptiques</title>

            <para
>El deteriorament físic dels suports succeeix més ràpidament amb paper i CD-R que la mitjana de la pel·lícula. No obstant això, mentre que la pel·lícula dura més temps (de vegades algunes dècades més) que altres formes de suport, el tipus de còpia de seguretat dels suports digitals no perd res. La pel·lícula decau -els 1 i 0 digitals no ho fan-, i la pel·lícula comença a decaure des del moment en què es va crear i desenvolupar. Mai tindrà el mateix color, contrast, &etc; que tenia un moment abans. El digital no ho fa. No obstant això, el digital és susceptible a la corrupció! I sí, els suports físics com disquets i discs durs magnètics també són susceptibles a la descomposició del suport, igual que ho són els CD. Només duren més temps. </para>

            <para
>Per a combatre el problema dels CD/DVD, aquests han d'estar adequadament embalats i no són de confiança per més d'uns pocs anys. Afortunadament, podeu comprar CD i DVD amb qualitat d'arxiu que durin més temps, tot i que són molt més difícils d'obtenir i són molt més cars. Hi ha ofertes per DVD xapats en or, 2 &dollar; per unitat que garanteixen 100 anys de vida de l'emmagatzematge (si decidiu creure-us-ho). </para>

            <para
>Els discs CD/DVD podrien resultar impossibles de llegir, però es pot reduir el risc emprant discs bons i un bon gravador, i emmagatzemar-los de la manera correcta. Els millors gravadors de DVD no són molt més cars que els més barats, però escriuen d'una manera molt més fiable. És una qüestió de triar el correcte. </para>

            <para
>Essencialment, els CD i DVD són molt propensos a errors, fins i tot si estan acabats de gravar. És per això que estan fortament protegits amb un mecanisme de suma de verificació (el 75% de les dades són les dades efectives, la resta són de format i integritat de les dades). Però fins i tot amb aquesta enorme quantitat de protecció, patiran deteriorament per envelliment químic, exposició ultraviolada, esgarrapades, pols, &etc; </para>

            <para
>Per als CD i DVD malmesos, hi ha un programa de baix cost anomenat <ulink url="https://www.isobuster.com/"
>IsoBuster</ulink
>, el qual farà miracles en els CD i DVD. S'executa en Windows i &Linux;; però no (encara) en els Mac. De la mateixa manera, hi ha aplicacions dissenyades per obtenir dades de discos malmesos, discs durs, suports flaix com una memòria de càmera i unitats USB, i així successivament. </para>

            <para
>Els suports òptics: discs Blu-ray semblen guanyar la guerra contra el format «HD DVD». Un disc Blu-ray de doble capa pot emmagatzemar 50 GB, gairebé sis vegades la capacitat d'un DVD de doble capa amb 8,5 GB. Tot el que s'ha dit sobre els CD/DVD també s'aplica als discs Blu-ray. </para>

            <para
>Millors pràctiques: </para>

            <para
>Cremar-los lentament amb un bon gravador en un suport amb qualitat d'arxiu en un format obert, no propietari, llegir les dades de nou per a verificar, etiquetar-lo amb un text descriptiu amb la data i autor, tancar-lo en un lloc net, fosc, sec i segur dels animals. I no us oblideu de copiar-los en la propera generació de suports abans de desfer-vos de la vostra última peça de maquinari o programari capaç de llegir-los. </para>

        </sect4>

        <sect4>
            <title
>Discs durs (unitats de disc dur, HDD)</title>

            <para
>Els fabricants de discs mantenen les seves pròpies estadístiques. Una garantia del fabricant quan compreu un disc nou, però sense dades. Google, &pex;, ha fet un estudi a gran escala sobre els mecanismes de fallada del disc dur: <ulink url="https://research.google.com/archive/disk_failures.pdf"
>estudi de fallades del disc</ulink
> </para>

            <para
>En poques paraules: els discs més llargs operen entre 35° C i 45° C, a temperatures més baixes les taxes d'error s'incrementen dramàticament. Les parts del controlador (electrònica) són les principals fonts de les fallades, SMART no diagnostica res d'això. Alguns errors SMART són indicatius d'una fallada imminent, en particular, errors d'exploració i els recomptes de reubicació. L'esperança de vida és de 4 a 5 anys. </para>

            <para
>Però tot dependrà molt del cas d'ús real i una mica de sort. Per exemple, jo tinc un ordinador portàtil Fujitsu funcionant 24/7 des de 1998, uns deu anys sense cap mena de problema. Potser la sort? En general, en contra de les consideracions de la intuïció i ecològiques, executar un disc dur permanentment es tradueix en una vida útil més llarga que no pas encendre i apagar tot el temps. Fins i tot s'ha informat que una gestió agressiva de l'energia apagant la unitat pot danyar-la més ràpid. Fer-lo treballar durament redueix una mica la vida. Els pitjors factors del disc dur, probablement són les vibracions, cops i temperatures baixes. </para>

            <para
>Si la unitat està fent sorolls estranys, un programari de recuperació de fitxers normal no funcionarà. Feu una còpia de seguretat ràpida si us succeeix. (Utilitzeu la utilitat «dd» si és possible, no una còpia de seguretat normal, ja que «dd» llegeix en una espiral suau, des del començament fins al final sense mecanismes que forcin molt). Hi ha empreses especialitzades que poden recuperar unitats de dades assumint que seran destruïdes, però són cares, de vegades rondant els 2.000 &dollar; com a mínim. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Pujades de tensió</title>

            <para
>Per més que cada any, l'1% de tots els equips es veuen afectats per llamps i sobretensions. </para>

            <para
>(Aquesta és la taxa aproximada de pèrdua de les dades a causa de les pujades de tensió. Òbviament, és possible que tingueu una pèrdua de les dades de tant en tant a causa dels talls d'energia, abans de desar els fitxers. No obstant això, aquestes pèrdues normalment es poden recuperar sense major dificultat). </para>

            <para
>No cal que espereu a la propera tempesta per a preocupar-vos sobre com podrà afectar el vostre sistema amb una fluctuació en el corrent elèctric. Estadístiques recents mostren que al voltant del 63% dels accidents electrònics es deuen a problemes elèctrics, i la majoria dels ordinadors estan subjectes a dues o més anomalies elèctriques al dia. Atès que les pujades de tensió o talls d'energia poden ocórrer en qualsevol lloc i en qualsevol moment, només té sentit protegir l'ordinador invertint en algun tipus de dispositiu de protecció contra les sobretensions. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Com succeeixen les sobretensions</title>

            <para
>Una pujada de tensió es produeix quan la tensió de la xarxa augmenta en valors nominals durant més de 10 mil·lisegons. El seixanta per cent de totes les pujades de tensió es produeixen a casa o l'oficina, generalment quan s'apaga un dispositiu amb motor (com ara un assecador de cabell, nevera o bomba d'aigua) i la potència que emprava es desvia a altres llocs com a excés de tensió. El 40 percent restant de les pujades de tensió es generen per factors com els llamps, la commutació de la xarxa, canvis de línia, cablejat deficient, &etc; </para>

            <para
>Encara que la majoria dels dispositius de consum elèctric mitjans no es veuen afectats per les pujades de tensió, els dispositius que es basen en xips d'ordinador i microprocessadors són susceptibles a greus danys. Pel vostre ordinador, els problemes d'energia poden provocar bloquejos de teclat, la pèrdua completa de les dades, la degradació del maquinari, plaques base malmeses, entre d'altres. El fet de fallar en protegir-vos de l'inevitable pot resultar en una pèrdua de temps i diners. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Protectors de sobretensions</title>

            <para
>La defensa més comuna contra les pujades de tensió és un protector o supressor dels pics, un dispositiu que treballa absorvint l'excés d'energia i apartant la resta cap a terra. Normalment es troben en forma de regleta (un d'aquests dispositius llargs que tenen sis punts d'endoll i una única connexió a terra). Tingueu en compte, però, que no totes les regletes serveixen com a protector dels pics. </para>

            <para
>Quan trieu el vostre protector de pics, assegureu-vos que compleix amb la norma UL 1449, el qual garantirà una certa protecció mínima de les dades. També n'haureu de cercar un que ofereixi protecció contra els llamps (no tots ho fan) i que proporcioni seguretat per als dispositius que estiguin correctament connectats. </para>

            <para
>Com que una pujada de tensió pot seguir qualsevol camí al vostre ordinador, assegureu-vos que cada perifèric connectat al vostre sistema estigui protegit. Això inclou la línia telefònica o el mòdem per cable, ja que també poden sorgir pics a través d'aquests camins. Alguns fabricants produeixen supressors de pics que contenen una presa de telèfon per al mòdem, juntament amb les preses de corrent, mentre que altres tenen preses de cable coaxials per a aquells que utilitzen un mòdem o targeta sintonitzadora de TV per cable. </para>

            <para
>Si teniu un ordinador portàtil, és possible que també el vulgueu protegir contra els pics. Hi ha una àmplia varietat de supressors dissenyats específicament per a portàtils, són de mida petita i tenen dues preses, una elèctrica i una de telèfon, el qual els fan ideals per al seu ús a la carretera. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Sistema d'alimentació ininterrompuda -SAI- (Uninterruptible power supply -UPS-)</title>

            <para
>Tot i que un protector de sobretensions protegeix el vostre sistema de les fluctuacions menors a la línia elèctrica, no us ajudarà si no teniu gens d'energia. Fins i tot una caiguda d'alguns segons pot provocar la pèrdua de dades valuoses, per la qual cosa val la pena invertir en un sistema d'alimentació ininterrompuda. </para>

            <para
>A més de ser protectors de sobretensions, aquests dispositius canvien automàticament a una bateria quan es produeix un tall d'energia, el qual us permetrà desar les dades i apagar el sistema. Alguns models fins i tot permeten continuar treballant fins que torni el subministrament. Quan compreu un SAI, assegureu-vos que disposa de les mateixes qualitats que voleu trobar en un protector de sobretensions, però comproveu també la durada de la bateria i el programari inclòs. </para>

            <para
>Si teniu en compte el risc potencial per al vostre ordinador, assegureu-vos que la vostra seguretat contra els trastorns elèctrics és una inversió rendible. Un protector de sobretensions de qualitat pot costar uns 20 &euro;, mentre que es pot comprar un SAI de 500 W per menys de 40 &euro;. És un petit cost a pagar per la tranquil·litat que guanyareu savent que l'equip està ben protegit. Com a mínim, desendolleu-ho tot quan marxeu de vacances. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Unitats d'estat sòlid: memòries USB, targetes de memòria, discs flaix</title>

            <para
>Els discs SSD són mecànicament més forts que els discs durs i pateixen molt menys quan es connecten a l'ordinador. Però, ja que són principalment dispositius mòbils, la seva exposició a caigudes, accidents i descàrregues electrostàtiques és molt més gran. Per tant, per diferents motius, els discs SSD són tan propensos a fallar, si no més, que els discs durs. Si encara hi afegiu el perill de robatori, longevitat i capacitat limitada, els discs SSD gairebé són elements que es descarten com a dispositius d'emmagatzematge per a les dades permanents. </para>

            <para
>Una de les principals causes de la pèrdua de les dades (generalment recuperables) és l'extracció no segura dels SDD d'un ordinador. Abans que les dades s'escriguin des de la memòria de l'ordinador a qualsevol dispositiu connectat, romanen a la memòria intermèdia durant un temps. En els discs durs, això es correspon a uns quants segons com a màxim, mentre que en els SDD pot ser deu minuts. Per tant, abans de desconnectar un dispositiu Flash, activeu sempre l'alliberament de les dades per programari (comunament conegut com a «extracció segura del dispositiu»). </para>

            <para
>Ara apareix una nova tecnologia, consisteix a substituir els discs durs amb unitats flash en SSD. El 2010, podíen competir en preu amb els HDD. La retenció de les dades continua sent un problema amb els SDD, ja que no poden sobreescriure les dades una quantitat infinita de vegades. El desgast dels SDD. La debilitat dependrà en gran mesura de les dades i la seva ubicació, i la freqüència amb què s'escriuen. El &Linux; ha desenvolupat un controlador especial que evita l'escriptura a la mateixa ubicació amb massa freqüència. Però tot això encara és informació prematura. Manteniu-vos atents. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Suport magnètic</title>

        <para
>Les cintes magnètiques s'utilitzen en els sistemes de còpia de seguretat, molt més en entorns professionals que en l'ús domèstic. Les cintes tenen problemes amb la retenció de les dades i les tecnologies en constant evolució, però són més segures que els CD i DVD: són menys propenses a les ratllades i a la pols, així com a la mala escriptura. D'altra banda, són més susceptibles als camps magnètics. Passeu un imant a prop d'una cinta i es destruirà automàticament. Les cintes s'han de copiar de nou cada 5 a 8 anys, altrament, molts bits es degradaran i escaparan de la protecció de la suma de verificació. El desavantatge de les cintes magnètiques sol ser el preu de la gravadora i el temps de reposició (20x més lent que un HDD). Els sistemes per a còpia de seguretat en cinta han vist dies millors. </para>

        </sect4>

    </sect3>

    <sect3 id="logical-errors"
> <title
>Desar per protegir-se contra els errors lògics</title>

        <sect4
> <title
>Serveis d'emmagatzematge web</title>

            <para
>Els serveis web d'Amazon inclouen S3 -Servei d'emmagatzematge senzill-. Amb la configuració adequada, podeu muntar el S3 com a una unitat als sistemes &Linux;, Mac i Windows, el qual permet utilitzar-la com a destinació per a la còpia de seguretat del vostre programari preferit. L'emmagatzematge compartit de Google és una altra oferta coneguda on una persona pot desar una quantitat infinita de dades. </para>

            <para
>És car, en comparació amb els discs durs de casa: 40 GB costen 75 &dollar; l'any, 400 GB costen 500 &dollar;. I heu de transferir les imatges per Internet (el qual és comparativament molt més lent). </para>

            <para
>Crec que com a salvaguarda contra la pèrdua de les dades per a les imatges més essencials no és una mala idea, però no és una solució de salvaguarda general perquè és massa lent. </para>

            <para
>Google Photo, Flickr (Yahoo) i Foto-Community 23hq.com ofereixen serveis d'emmagatzematge fotogràfic en línia. El vostre espai lliure està limitat a 1 GB, de manera que no voldreu tenir-hi imatges en alta resolució. Però els comptes professionals n'ofereixen més, en el cas de Flickr, molt més. Per només 25 &dollar; l'any, obteniu un espai il·limitat (segons ells, cal confirmar-ho). </para>

            <para
>Pel que fa a la retenció de les dades, la solució d'espai web probablement és bastant segura. Els errors en la transmissió se solucionen (gràcies al protocol TCP) i les grans empreses solen tenir còpies de seguretat, així com emmagatzematge distribuït, de manera que siguin a prova de desastres. </para>

        </sect4>

        <sect4
> <title
>Els errors de transmissió</title>

            <para
>Les dades no es perden només a través dels dispositius d'emmagatzematge, sinó també quan viatgen per l'ordinador o entre xarxes (tot i que el trànsit de xarxa sobre TCP està protegit contra els errors). Es produeixen errors als busos i espais de memòria. El maquinari del consumidor no té proteccions contra aquests errors de bits, encara que val la pena mirar-ho. Podeu comprar memòria protegida per ECC (correcció dels codis d'error, la qual és més cara). Amb RAM amb ECC, almenys la memòria serà més tolerant i corregirà els errors. Els errors de bits dobles escaparan d'aquest esquema, però també es produeixen amb menys freqüència. </para>

            <para>
                <inlinemediaobject>
                    <imageobject
><imagedata fileref="&path;using-dam-transmission.png" format="PNG"/></imageobject>
                    <textobject
> <phrase
>Els errors de transmissió</phrase
> </textobject>
                </inlinemediaobject>
            </para>

            <para
>Aquest diagrama mostra els elements de la cadena de transmissió en un ordinador, totes les transicions són susceptibles a errors de transmissió. Els sistemes de fitxers ZFS i BTRFS almenys asseguren la integritat en el camí al disc des del sistema operatiu. </para>

            <para
>El percentatge d'error byte (BER) de la memòria i els canals de transmissió va en l'ordre d'1 a 10 milions (10E-7 bits). Això només vol dir que <command
>1 de cada 3.000 imatges només tenen un error a causa dels problemes de transmissió</command
>. Ara, l'impacte d'una imatge queda a l'atzar, el qual pot significar la destrucció total de la imatge o simplement el canvi d'un píxel, a causa de la compressió que s'utilitza en gairebé totes les imatges, no és possible predir la gravetat d'un error en un únic bit. En general, algunes imatges només es veuran parcialment, en comptes de tota la imatge. </para>

            <para
>El pitjor de tot, és que ningú et diu quan es produeix un error de transmissió, almenys no el maquinari. Totes aquestes inestabilitats poden passar desapercebudes fins que un dia obriu la fotografia, descobrint amb sorpresa que està malmesa. És molt preocupant que no hi hagi cap protecció dins d'un ordinador, sembla que ningú hi va pensar. Internet (el protocol TCP) és molt més segur com un canal de dades que dins d'un ordinador. </para>

            <para
>Les fonts d'alimentació inestables són una altra font per a les pèrdues de transmissió, ja que generen interferències en els fluxos de dades. Amb els sistemes de fitxers normals, aquests errors passen desapercebuts. </para>

            <para>
                <inlinemediaobject>
                    <imageobject
><imagedata fileref="&path;using-dam-errors.png" format="PNG"/></imageobject>
                    <textobject
> <phrase
>La taxa d'error esperada augmenta amb la complexitat</phrase
> </textobject>
                </inlinemediaobject>
            </para>

            <para
>Encara que no estigueu totalment preocupat pels problemes de transmissió d'avui, doneu un cop d'ull al futur amb la següent imatge. Ja el 2010, veureu milers d'errors l'any! </para>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>«Oracle» o «Rising Sun» en l'horitzó del sistema de fitxers?</title>

            <para
>El ZFS de Sun Microsystems sembla un dels dos candidats per a tractar amb els errors de baix nivell al disc, i és molt escalable. És de codi obert, molt patentat, ve amb una llicència incompatible amb la GPL i està disponible al Solaris i Leopard. Esperem que estigui disponible aviat a &Linux; i Windows (<ulink url="http://blogs.zdnet.com/storage/?p=169"
>article</ulink
>). </para>

            <para
>Això és per als valents. <ulink url="http://www.wizy.org/wiki/ZFS_on_FUSE"
>Fuse ZFS</ulink
> </para>

            <para
>Oracle també va iniciar una iniciativa amb el seu sistema de fitxers BTRFS, el qual encara es troba en un estat alfa. Aplica la mateixa tècnica de protecció que ZFS, i està disponible a &Linux;, encara que no formi part del nucli oficial. </para>

        </sect4>

    </sect3>

    <sect3 id="human-errors"
>   <title
>Errors humans</title>

        <sect4
>  <title
>Robatoris i accidents</title>

            <para
>No ho subestimeu! Aquests dos factors representen el 86% de les pèrdues de dades en ordinadors portàtils i el 46% en ordinadors personals. Pels ordinadors portàtils, el robatori ja representa el 50%. </para>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Programari maliciós (malware)</title>

            <para
>La pèrdua de les dades per virus és menys greu que el sentit comú us fa creure. Per exemple, causa menys danys que el robatori o les reinstal·lacions. I només es limita als usuaris dels sistemes operatius de Microsoft. Els usuaris d'Apple estan subjectes a molts menys virus i a &Linux; no s'han produït durant algun temps. </para>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>El pànic és un factor en la pèrdua de les dades</title>

            <para
>L'error humà, com en tot, és un problema important en la pèrdua de les dades. Respireu profundament i atureu-vos! El pànic és una reacció comuna, i la gent tendeix a fer coses realment estúpides. Els usuaris amb experiència treuran la unitat amb errors d'un grup RAID o el reformatarà, destruint tota la seva informació. Actuar sense pensar és perillós per a les vostres dades. Deixeu de preocupar-vos per la pèrdua i no feu res amb el disc. Millor encara, deixeu d'utilitzar l'ordinador fins que tingueu un pla. Seieu i expliqueu el vostre pla a un home laic o millor, una dona laica. Us sorprendrà quantes idees estúpides descobrireu en un exercici com aquest. </para>

            <para
>Si el disc fa sorolls estranys, el programari normal per a la recuperació de fitxers no funcionarà. Si us passa, feu ràpidament una còpia de seguretat. Si la unitat encara gira però no podeu trobar les vostres dades, cerqueu una utilitat per a la recuperació de les dades i torneu-hi fent servir un altre ordinador o unitat. (Els usuaris no &Linux;: cerquen a Google per «programari lliure per a la recuperació de dades» per a algunes opcions, inclosa una d'Ontrack). El punt important és transferir-les a un altre disc, sigui a un altre ordinador o a un dispositiu USB o disc dur. És una bona pràctica escriure les dades recuperades en un altre disc. «dd» és un amic als sistemes *nix. </para>

        </sect4>

    </sect3>

    <sect3 id="myths-dispelled"
>  <title
>Trencar els mites comuns</title>

        <para
>M'agradaria dissipar alguns mites comuns: </para>

        <itemizedlist>

            <listitem
><para
>Els sistemes operatius de codi obert estan menys subjectes a la pèrdua de les dades que els sistemes propietaris: Error, NTFS en realitat és una mica millor que EXT3, ReiserFs, JFS, XFS, només per anomenar alguns dels sistemes de fitxers més populars. Hi ha disponible un article genial sobre el tema: <ulink url="http://www.cs.wisc.edu/~vijayan/vijayan-thesis.pdf"
>enllaç</ulink
> </para
></listitem>

            <listitem
><para
>Els sistemes de fitxers amb diaris (journaling) eviten la pèrdua de les dades i la corrupció: Error, només acceleren el procés d'anàlisi en la consistència de les dades en cas d'una interrupció sobtada durant l'operació i eviten els estats ambigus. Però si un fitxer no s'ha escrit completament durant la caiguda, es perdrà. </para
></listitem>

            <listitem
><para
>Els sistemes RAID eviten la corrupció/pèrdua de les dades: Majoritàriament erroni, el RAID0 i 1 no ho impedeixen, mentre que el RAID5 pot evitar la pèrdua de les dades degudes a fallades del disc (però no a errors del disc o al sistema de fitxers). Molts controladors RAID de baix cost (com la majoria de plaques base) informen que no hi ha problemes, figurant-se que no ho notareu mai. Si observeu, mesos més tard, quina és la possibilitat de saber si ha estat culpa del controlador? Un problema invisible és la corrupció de les dades de paritat al RAID 5. És molt senzill comprovar un fitxer, llegir-lo i consultar les metadades. Comprovar les dades de paritat és molt més complicat, de manera que no veureu errors de paritat fins que no feu una reconstrucció. Llavors, per descomptat, serà massa tard. </para
></listitem>

            <listitem
><para
>Els virus són l'amenaça més gran per a les dades digitals: Erroni. El robatori i l'error humà són la causa principal de la pèrdua de les dades. </para
></listitem>

        </itemizedlist>

    </sect3>

    <sect3 id="storage-budget"
>  <title
>Fer el vostre pressupost: Mida de les dades, calcular el volum d'emmagatzematge requerit</title>

        <para
>Els sensors de les càmeres digitals es troben a 1 o 2 passos de les limitacions físiques fonamentals. El que vull dir és que, a mesura que evoluciona la tecnologia, hi ha un límit natural per al seu progrés. Les característiques de sensibilitat i soroll de qualsevol tipus de sensor de llum no estan lluny d'aquest límit. </para>

        <para
>Les càmeres d'avui en dia tendeixen a utilitzar sensors de 10 megapíxels, encara que aquesta resolució ja és massa alta per a les càmeres compactes, degradant el resultat final. Tenint en compte la mida del sensor i la qualitat de les òptiques, els 6 megapíxels ja són excel·lents per a les càmeres compactes. Fins i tot les càmeres DSLR (rèflex digitals) arriben als seus límits als 10 o 12 megapíxels. Per obtenir resolucions més grans, haureu d'utilitzar sensors de tot el fotograma (24x36mm) o fins i tot formats més grans. </para>

        <para
>Per tant, donada la publicitat de megapíxels del fabricant, sembla segur dir que la majoria de les càmeres del futur tindran menys de 20 megapíxels. Això dóna una estimació del requisit en l'emmagatzematge per fotografia a llarg termini: &lt;15 MB per imatge. Fins i tot si s'introdueix la versió dels fitxers (variants grupals d'una fotografia sota un únic fitxer de referència), la tendència és implementar scripts creats de manera que només es desi una petita diferència, no tota una imatge. Amb un maquinari més ràpid, aquest concepte pot madurar molt aviat. </para>

        <para
>Per estimar la quantitat d'espai al disc que teniu prevista, només cal que multipliqueu la quantitat de fotografies que preneu per any (cosa fàcil amb la barra lateral de la línia de temps del &digikam;) i multipliqueu-la per 15 MB. La majoria dels usuaris mantindran menys de 2.000 imatges per any, inferior a 30 GB/any. Suposant que canviareu el disc dur (o el suport que utilitzeu en el futur) cada 4 o 5 anys, l'augment natural de l'espai d'emmagatzematge us mantindrà al dia. </para>

        <para
>Com més ambiciós sigueu, us caldrà més espai, potser més. Penseu a comprar un servidor de fitxers. La connexió Giga-Ethernet ve integrada a les plaques base d'avui en dia i els fitxers s'obtenen en un instant a través de la xarxa local. Parlant de plaques modernes: avui tenen connexions SATA externes. Això fa que sigui molt més senzill comprar una unitat SATA externa i connectar-la a l'ordinador. Els discs de 1.000 GB arribaran al mercat aquest any (2008). Són excel·lents contenidors d'emmagatzematge compacte per a l'intercanvi de les còpies de seguretat: manteniu un disc a casa i un disc en un altre lloc. </para>

    </sect3>

    <sect3 id="backup"
>  <title
>Còpia de seguretat, còpia de seguretat, recuperar!</title>

        <para
>Un disc de 750 GB actualment costa uns 100 &euro;. No culpo a ningú per la pèrdua de les dades! El 6% de tots els ordinadors experimentarà un episodi de pèrdua de les dades en un any determinat. Feu còpies de seguretat amb freqüència, d'acord amb un pla, protegiu les vostres dades i proveu aquesta còpia de seguretat abans de fer alguna cosa dramàtica, com reinstal·lar el vostre sistema operatiu, canviar els discs, canviar la mida de les particions, &etc; </para>

        <sect4
>  <title
>Prevenir els desastres</title>

            <para
>Imagineu-vos que feu una còpia de seguretat religiosament cada dia a una unitat SATA externa. Arriba el dia en què peta un llamp. Seria bo si el disc extern no estava connectat en aquell moment! </para>

            <para
>Els desastres esclaten localment i destrueixen molt. Oblideu-vos que l'avió falla: el foc, l'aigua, l'electricitat, els nens i els robatoris són prou perillosos per a les nostres dades. Normalment cobreixen tota una habitació o una casa. </para>

            <para
>Com a tal, el control de desastres esdevé en un emmagatzematge deslocalitzat. Moure les còpies de seguretat a una altra habitació, a la casa del costat, a l'oficina (i viceversa), el que sigui. </para>

            <para
>Hi ha un altre aspecte bo per a la separació física: com s'ha dit anteriorment, el pànic sol ser l'origen de la destrucció de les dades, fins i tot en les còpies de seguretat. Si teniu una còpia de seguretat a mà, podreu salvar la pell algun dia. </para>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Alguns aspectes tècnics de la còpia de seguretat explicat per «laymen»</title>

            <itemizedlist>

                <listitem
><para
>Còpia de seguretat completa: una còpia de seguretat que conté tots els fitxers. És una instantània sense historial, representa una còpia completa per a un determinat moment. </para
></listitem>

                <listitem
><para
>Còpia de seguretat diferencial: una còpia de seguretat amb només els fitxers que han canviat des de l'última còpia de seguretat completa. És una instantània completa de dos punts en el temps: la còpia de seguretat completa i l'última diferencial. </para
></listitem>

                <listitem
><para
>Còpia de seguretat incremental: una còpia de seguretat amb només els fitxers que han canviat des de l'última còpia de seguretat. Consta de múltiples instantànies. Podeu tornar a crear l'estat original en qualsevol moment, ja que s'ha realitzat una còpia de seguretat. Això és molt proper a un sistema de control de versions, amb la diferència que funciona per mostreig i no és continu. </para
></listitem>

            </itemizedlist>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Bones pràctiques: el llibre de cuina per a còpies de seguretat en les tecnologies de la informació</title>

            <orderedlist>
                    <listitem
><para
>Fer una còpia de seguretat completa en un dispositiu d'emmagatzematge extern.</para
></listitem>
                    <listitem
><para
>Verificar la integritat de les dades i desfeu-vos dels dispositius defectuosos (control de desastres).</para
></listitem>
                    <listitem
><para
>Tenir un altre dispositiu d'emmagatzematge per a còpies de seguretat freqüents.</para
></listitem>
                    <listitem
><para
>Canviar els dispositius cada mes, després de comprovar la integritat de les dades.</para
></listitem>
            </orderedlist>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Una recepta útil amb «rsync» per a les còpies de seguretat</title>

            <para
>El «rsync» és una gran utilitat poc senzilla de configurar a les vostres màquines. En lloc de tenir una sessió FTP programada amb un script, o qualsevol altre programa per a la transferència de fitxers, el «rsync» només copia les diferències dels fitxers que realment s'han modificat, les comprimeix i les envia a través de SSH si esteu interessat en la seguretat. Això és molt prometedor. </para>

            <para
>Una aproximació raonable a les còpies de seguretat de les imatges podria ser la següent: </para>

            <orderedlist>

                    <listitem
><para
>Fer una còpia de seguretat de les imatges importants (després de transferir-les a un ordinador) en un suport de DVD/òptic. </para
></listitem>

                    <listitem
><para
>Fer una còpia de seguretat incremental de l'espai de treball. </para
></listitem>

                    <listitem
><para
>Fer una còpia de seguretat diferencial setmanal i suprimir les còpies de seguretat completes cada dues setmanes. </para
></listitem>

                    <listitem
><para
>Fer una còpia de seguretat diferencial mensual i suprimir la còpia de seguretat del segon mes. </para
></listitem>

                    <listitem
><para
>Si ara no estan físicament separades, separeu-les (alterneu la unitat emprada). </para
></listitem>

            </orderedlist>

            <para
>Aquest protocol intenta deixar-vos un munt de temps per a detectar les pèrdues i recuperar-vos completament, mantenint el volum de la còpia de seguretat en &lt;130% de l'espai de treball. Acabareu amb una versió diària dels últims 7 o 14 dies, una instantània setmanal durant almenys un mes i una instantània de cada mes. Qualsevol altra reducció s'haurà de fer a mà, després d'una completa verificació. </para>

        </sect4>

    </sect3>

    <sect3 id="technology-review">
        <title
>Preservar les vostres imatges dels canvis de la tecnologia i propietaris</title>

        <para
>Temes: metadades, IPTC emmagatzemades als fitxers d'imatge, fitxers XMP associats, mantenir els originals, suports d'emmagatzematge, obtenir les imatges i les metadades, còpia de les dades d'imatge per a la següent generació suports, aplicacions, sistemes operatius i dispositius de visualització... usar el web. </para>

        <para
>Perquè les vostres valuoses imatges sobrevisquin durant els propers 40 anys o més (aquest és el moment en el qual realment heu de revisar aquelles fotografies velles i fabuloses de quan éreu nens, adolescents, &etc;), hi ha dues estratègies que cal tenir en compte: </para>

        <orderedlist>

            <listitem
><para
>Estigueu al corrent de la tecnologia, no us quedeu enrere durant més de dos anys.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Deseu les fotografies en un estàndard obert, no propietari.</para
></listitem>

        </orderedlist>

        <sect4
>  <title
>Com mantenir-se al dia amb la tecnologia?</title>

            <para
>Com que el futur és impredictible per naturalesa, tot el que es diu avui s'haurà de tenir en compte i revisar-ho a mesura que s'avança. Malauradament, no hi ha cap drecera possible en una vigilància bàsica. Cada 5 o 8 anys, com a mínim, hem de preguntar-nos sobre la compatibilitat enrere dels sistemes actuals. Com menys variants s'utilitzin en el passat, menys preguntes caldrà respondre en el futur. </para>

            <para
>Òbviament, cada vegada que canvieu l'ordinador (màquina, sistema operatiu, aplicacions, DRM), haureu de fer-vos les mateixes preguntes. Avui en dia, si voleu canviar a Windows Vista, haureu de preguntar-vos tres vegades si encara podeu importar les vostres imatges i, sobretot, si podreu moure-les a un altre sistema o màquina. Molt possiblement no. Hi ha molta gent que lluita al meu voltant, ja que el Vista aplica un règim de DRM estricte. Com podeu demostrar al Vista que sou el propietari dels drets d'autor de les vostres imatges? </para>

            <para
>Bàsicament, les respostes s'haurien de respondre juntament amb la línia explicada en aquest document: utilitzar i canviar a formats oberts perquè són compatibles amb una gran varietat d'aplicacions. </para>

            <para
>La virtualització ja està disponible per a tothom. Per tant, si teniu un sistema antic en el qual és important llegir les vostres imatges, manteniu-lo, i instal·leu-lo com a màquina virtual per a després. </para>

            <para
>En cas contrari, l'avís és molt senzill: sempre que canvieu l'arquitectura de l'ordinador, la tecnologia d'emmagatzematge i còpia de seguretat, el format de fitxer, reviseu la vostra biblioteca i convertiu-la a un estàndard més recent. I si cal, manteniu l'ús d'estàndards oberts. </para>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Escalabilitat</title>

            <para
>L'escalabilitat és l'expressió dels experts en tecnològia per a la capacitat (fàcil) de canviar la mida d'un sistema, el qual sempre es correspon amb un augment de la mida. </para>

            <para
>Suposarem que heu planificat l'escalabilitat i que heu dedicat el contenidor que voleu incrementar a un disc o una partició separada. Als sistemes *nix, com ara &Linux;, podeu copiar i canviar la mida del contenidor al disc nou: </para>

            <para
>Comproveu amb el «dmesg» si el nou disc és reconegut pel sistema, però no està muntat. </para>

            <blockquote
><screen
>&dollar; dd if=/dev/sdb[#] of=/dev/sdc # l'origen és /dev/sdb, el disc nou és /dev/sdc
&dollar; parted resize /dev/sdc1 0 &lt;mida del disc en MB&gt; # funciona amb ext2/3, fat16/32 i ReiserFS
&dollar; resize2fs /dev/sadc1  # en el cas de reamidar amb ReiserFS
            </screen
></blockquote>

        </sect4>

        <sect4
>  <title
>Utilitzar estàndards oberts, no propietaris com a formats de fitxer</title>

            <para
>La breu història de l'era digital en els últims 20 anys ha demostrat una vegada i una altra que els formats propietaris no són la manera de funcionar quan es vol que les dades siguin reconegudes en 10 anys. Microsoft és sens dubte un dels culpables més coneguts d'aquest problema, a causa de la seva quota de mercat dominant. Però hi ha altres empreses encara pitjors (tot i que sense adonar-vos), ja que no es queden prou temps al mercat o perquè tenen una petita base d'usuaris/col·laboració. En el cas de Microsoft, almenys hi ha l'avantatge que moltes persones comparteixen els mateixos problemes. El descobriment d'una solució serà, molt més reeixida. Tanmateix, en alguns casos, Microsoft utilitza la documentació del programari lliure per a comprendre els seus sistemes, de manera que manté dolenta la seva pròpia documentació. Normalment, amb qualsevol paquet de MS Office, no és possible llegir un document creat per la mateixa aplicació, dues versions abans. </para>

            <para
>Els formats d'imatge tenen una vida útil més llarga que els documents d'oficina i estan menys subjectes a la discontinuació. </para>

            <para
>Els estàndards de codi obert tenen el gran avantatge de tenir una especificació oberta. Fins i tot si un dia en el futur ja no hi ha aplicacions obertes, podreu tornar a crear una d'aquestes aplicacions, una tasca que cada vegada és més senzilla. </para>

            <para
>El <command
>JPEG</command
> ha existit durant algun temps, tot i que es tracta d'un format amb pèrdua, es perd una mica cada vegada que es modifica i es desa, és un format universal, és compatible amb les metadades JFIF, EXIF, IPTC i XMP, compta amb bones taxes de compressió i pot ser llegit per tot el programari d'imatges. A causa de la seva limitació amb les metadades, naturalesa de pèrdua, absència de transparències i una profunditat dels canals de color de 8 bits, no és el format recomanat. El JPEG2000 és millor, es pot aplicar sense pèrdua, però no disposa d'una comunitat d'usuaris. </para>

            <para
>El <command
>GIF</command
> és un format propietari i patentat que desapareixerà lentament del mercat. No l'utilitzeu. </para>

            <para
>El <command
>PNG</command
> es va inventar com un estàndard de codi obert per a substituir el GIF, i fa molt més. No té pèrdua, és compatible amb les metadades XMP, EXIF ​​i IPTC, està codificat en codis de color de 16 bits i és totalment compatible amb la transparència. El PNG pot emmagatzemar les dades de gamma i cromaticitat per a una millor combinació dels colors a través de plataformes heterogènies. El seu desavantatge és una mida de fitxer relativament gran (però menor que el TIFF) i una compressió lenta. És un format recomanat. </para>

            <para
>El <command
>TIFF</command
> es va utilitzar àmpliament com a format d'imatge. Pot existir en un format sense comprimir o en un contenidor que utilitza un algorisme de compressió sense pèrdua (deflació). Manté una alta qualitat d'imatge, però a costa de mides de fitxer molt més grans. Algunes càmeres permeten desar les imatges en aquest format. El problema és que el format ha estat alterat per tantes persones que ara hi ha 50 o més variants, i no totes són reconegudes per totes les aplicacions. </para>

            <para
>El <command
>PGF</command
> <quote
>Progressive Graphics File</quote
> n'és un altre, no tan conegut, però obert. Basat en la compressió per ondetes, el qual permet la compressió de les dades amb pèrdua i sense. El PGF, en comparació amb el JPEG 2000, va ser desenvolupat per a la velocitat (compressió/descompressió) en comptes de ser millor en la relació de compressió. Amb la mateixa mida de fitxer un fitxer PGF es veu molt millor que un fitxer JPEG, sense deixar de ser molt bo també en la visualització progressiva. Per tant, està ben adaptat al web, però de moment el poden mostrar pocs navegadors. Per obtenir més informació sobre el format PGF, vegeu la <ulink url="http://www.libpgf.org/"
>pàgina web de la libPGF</ulink
>. </para>

            <para
>El format <command
>RAW</command
>. Algunes càmeres, generalment més costoses, permeten fer fotografies en format RAW. El format RAW no és en absolut un estàndard d'imatge. Es tracta d'un format de contenidor diferent per a cada marca i model de càmera. Les imatges en format RAW contenen les dades pràcticament sense processar pels sensors d'imatge de la càmera digital o l'escàner de la imatge. Els fitxers d'imatge RAW normalment s'anomenen negatius digitals, ja que tenen el mateix paper que els negatius del rodet en la fotografia tradicional: &ead;, el negatiu no es pot utilitzar directament com a imatge, però té tota la informació necessària per a crear una imatge. Emmagatzemar fotografies en format RAW en una càmera, permet un interval dinàmic més alt i permet alterar els ajustaments, com ara el balanç de blancs, després de prendre la fotografia. La majoria dels fotògrafs professionals utilitzen el format RAW, ja que els ofereix la màxima flexibilitat. L'inconvenient és que els fitxers RAW poden ser molt grans. </para>

            <para
>La recomanació de l'autor és, evidentment, <command
>abstenir-se de presentar-la en format RAW</command
> (com l'oposat a prendre fotografies en format RAW, el qual recomano). Teniu tots els ingredients dolents: moltes varietats i una naturalesa propietària. És senzill comprovar que en pocs anys ja no podreu utilitzar els vostres antics fitxers RAW. És normal que la gent canviï la seva càmera, perdi els seus perfils de color i tingui dificultats per a tractar correctament els fitxers RAW. És millor canviar al format DNG! </para>

            <para
>El format <command
>DNG</command
> (negatiu digital) és un format d'imatge RAW lliure de royalties i obert dissenyat per Adobe Systems. El DNG va ser la resposta a la demanda d'unificar un format de fitxer RAW per a les càmeres. Està basat en el format TIFF/EP i requereix l'ús de metadades. Ja hi ha alguns fabricants de càmeres que han adoptat el DNG. Els grans competidors Canon i Nikon s'espera que l'utilitzin algun dia. </para>

            <para
>Es recomana convertir els fitxers RAW a DNG per arxivar. Malgrat que el DNG va ser creat per Adobe, és un estàndard obert i àmpliament sostingut per la comunitat de codi obert (el qual sol ser un bon indicador de longevitat). Alguns fabricants ja han adoptat el DNG com a format RAW. I finalment, Adobe és la font més important per al programari gràfic actual i, per descomptat, donen suport a la seva pròpia invenció. Això és ideal per a un format de fitxer, es conservaran les dades del sensor sense processar, com en el format TIFF dins del DNG, de manera que s'evita el risc associat amb els formats RAW privats. Tot plegat fa que la migració a un altre sistema operatiu sigui senzill. En un futur pròxim, veurem «edició no destructiva», on els fitxers no canviaran més i, en canvi, es desaran tots els passos de l'edició (al DNG com són). Quan torneu a obrir el fitxer, es mostrarà l'script de l'edició. Això fa poderosa la computació, però és prometedor, ja que conserva l'original intacte i el poder de la computació creix constantment. </para>

            <para
>L'<command
>XML</command
> (llenguatge de marcatge extensible) o el <command
>RDF</command
> (marc de treball de la descripció del recurs). L'XML és com l'HTML, però on l'HTML està més preocupat per presentar les dades, l'XML està més preocupat per la «representació» de les dades. Per ajudar-lo, l'XML no és propietari, independent del sistema operatiu, és relativament senzill d'interpretar, basat en text i de baix cost. El RDF és la solució del W3C per a integrar una varietat d'aplicacions diferents, com ara catàlegs bibliogràfics, directoris mundials, fonts de notícies, programari, així com col·leccions de música, imatges i esdeveniments utilitzant l'XML com a sintaxi per a l'intercanvi. Juntes, les especificacions ofereixen un mètode que utilitza una ontologia lleugera, basada en el Dublin Core, el qual també és compatible amb la «web semàntica» (intercanvi fàcil de coneixements sobre Internet). </para>

            <para
>IPTC va XMP</para>

            <para
>Probablement aquest sigui un dels motius pels quals, al voltant de 2001, Adobe va introduir la seva tecnologia XMP basada en XML per a substituir la tecnologia «bloc de recurs de la imatge» dels anys noranta. XMP significa «plataforma extensible de metadades», &ead;, una barreja de l'XML i RDF. Es tracta d'una tecnologia per nivells que permet als usuaris incrustar dades sobre un fitxer, en el mateix fitxer, i la informació del fitxer es desarà amb l'extensió «.xmp» (significa l'ús d'XML/RDF). </para>

            <para
>El <command
>XMP</command
>. De la mateixa manera que ODF, sempre serà llegible (ja que el text que conté està escrit en text pla), XMP preservarà les seves metadades en un format fàcil d'entendre. No hi ha perill de no poder llegir-lo més tard. Es pot incrustar en els fitxers d'imatge o com a fitxer adjunt (concepte de sidecar). XMP es pot utilitzar en els fitxers PDF, JPEG, JPEG2000, GIF, PNG, HTML, TIFF, Adobe Illustrator, PSD, PostScript i PostScript encapsulat. En un fitxer JPEG que normalment s'edita, s'inclourà la informació XMP juntament amb les dades EXIF ​​i IPTC. </para>

            <para
>La incrustació de les metadades en els fitxers, permet compartir i transferir fitxers entre productes, fabricants i clients sense perdre les metadades. Les etiquetes de metadades més habituals que s'emmagatzemen a les dades XMP són les que provenen de la Dublin Core Metadata Initiative, inclouen aspectes com el títol, la descripció, el creador, &etc; L'estàndard està dissenyat per a ser extensible, permetent als usuaris afegir els seus propis tipus de metadades personalitzats a les dades XMP. XMP generalment no permet la incrustació de dades binàries. Això vol dir que totes les dades que vulgueu incloure al XMP, com ara imatges en miniatura, s'hauran de codificar en un format compatible amb XML com Base64. </para>

            <para
>Molts fotògrafs prefereixen conservar un original de les seves fotografies (principalment RAW) per a l'arxiu. El XMP és adequat per a aquest enfocament, ja que manté les metadades separades del fitxer d'imatge. L'autor no comparteix aquest punt de vista. Pot haver-hi problemes associant el fitxer de metadades amb la imatge i, com s'ha dit anteriorment, els formats RAW es tornaran obsolets. Es recomana utilitzar el DNG com a contenidor i posar-ho tot dins del mateix fitxer. </para>

            <para
>La <ulink url="http://dublincore.org/"
>Dublin Core Metadata Initiative</ulink
> és una organització oberta dedicada a desenvolupar estàndards per a la interoperabilitat de les metadades en línia que implementin una gran varietat de propòsits i models comercials. Les iniciatives de la DCMI inclouen treballar en arquitectura i modelització, debats i treball col·laboratiu a les comunitats i grups de treball de la DCMI, conferències i tallers anuals, alineació dels estàndards i esforços educatius per a promoure una àmplia acceptació i pràctica dels estàndards en les metadades. </para>

        </sect4>

    </sect3>

    <sect3 id="best-practice"
>  <title
>Millors pràctiques: La protecció de les dades</title>

        <itemizedlist>

            <listitem
><para
>Utilitzar protectors de sobretensions (estàndard UL 1449), possiblement combinats amb un SAI.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Utilitzar memòries ECC per a verificar la correcta transmissió de les dades (fins i tot en desar els fitxers).</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Mirar els discs durs (temperatura, soroll...) i crear còpies de seguretat.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Mantenir les còpies de seguretat en una altra ubicació, blocades, utilitzar magatzems de dades al web.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Utilitzar suports d'arxiu i gravadores.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>No despereu en el cas d'una pèrdua de les dades, expliqueu el vostre pla de recuperació a una persona làica.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Triar el sistema de fitxers, particions, carpetes tenint en compte una escalabilitat senzilla.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Utilitzar estàndards oberts i no privatius per a gestionar i desar les fotografies.</para
></listitem>

            <listitem
><para
>Revisar la tecnologia/migració almenys cada 5 anys.</para
></listitem>

        </itemizedlist>

    </sect3>

</sect2>

<!--
Local Variables:
mode: sgml
sgml-omittag: nil
sgml-shorttag: t
End:
-->
